МУЗЕЙНІ УСТАНОВИ В УКРАЇНСЬКОМУ НАЦІОНАЛЬНОМУ РУСІ НАДДНІПРЯНЩИНИ НАПИКІНЦІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ СТ (City: History, Culture, Society, 2017)
У статті досліджується місце і роль музейних установ в легальній культурницькій діяльності представників українського національного руху Російської імперії наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. Автор вважає, що в умовах відсутності власної держави та російської імперської політики, яка заперечувала існування окремого українського народу, офіційні, дозволені владою інституції давали можливість представникам української творчої інтелігенції легальним способом поширювати ідею “українського проекту” створення нації. Автор погоджується із думкою, що у пропаганді цього проекту українофіли активно використовували “винайдення традицій” (за Еріком Гобсбаумом), тобто культурні практики ритуального або символічного характеру, що мали виразити належність до спільноти та прищепити певні цінності й норми поведінки, а саме: деталі повсякденного життя, передусім традиційний український одяг, святкування річниць видатних подій чи ювілеїв знакових для українського руху особистостей, а також свідоме застосування українського архітектурного модерну (“українського стилю”) в архітектурі та розвиток українського професійного театру. Музеї як джерела інформації про минуле українців також вписувалися в ці практики. Вони були доступні широкому загалу і мали великий потенціал впливу на тогочасне суспільство. Музейні експозиції надавали широкі можливості для репрезентації саме української історії та культури, й за явним чи прихованим задумом їхніх засновників мали потенціал стати українськими національними. Спроба реалізації таких музейних проектів охарактеризована у статті на прикладі діяльності Київського художньо-промислового та наукового музею та Музею українських старожитностей В.В. Тарновського при Чернігівському губернському земстві. Аналізуючи і постійні експозиції, і виставкові заходи, що проводилися (Перша Південноросійська виставка кустарних виробів 1906 р., виставка, присвячена п’ятдесятиріччю з дня смерті Тараса Шевченка 1911 р.), автор доводить, що за фасадом імперських музеїв буквально «переховувалися» українські національні, які цілком могли служити формуванню саме української ідентичності.
Keywords: музейна справа; український національний рух; українофіли; імперська політика