ВІД ПРОЄКЦІЙ МАЙБУТНЬОГО ДО РОЗУМІННЯ МИНУЛОГО: ВДНГ ЯК СПАДЩИНА УТОПІЇ (City: History, Culture, Society, 2026)
У статті розглянуто Національний комплекс «Експоцентр України» (ВДНГ) у Києві як простір матеріалізованої утопії в ролі інструменту радянської ідеологічної репрезентації. Розглядається історія формування комплексу від проєктування у повоєнний період до сучасних трансформацій із особливою увагою до архітектури ансамблю, її зв’язку з політичними процесами в СРСР та ролі Виставки як механізму візуалізації бажаного майбутнього. Показано, що ВДНГ функціонувала як символічний простір, покликаний підтримувати віру в утопічний проєкт соціалізму та маскувати реалії життя, які суперечили йому.Окрему увагу приділено пострадянському періоду, проблемам занепаду комплексу та його поступовій ревіталізації після 2016 року, а також суперечностям між комерціалізацією простору і потребою збереження культурної спадщини. У статті аналізуються мистецькі проєкти сучасних українських художників, реалізовані на території ВДНГ, як форма критичного переосмислення радянської спадщини, роботи з пам’яттю та деколонізаційних практик. Доведено, що художні інтервенції розкривають ВДНГ не просто як пропагандистський архітектурний ансамбль, а багатошаровий об’єкт культурної спадщини, який потребує вивчення і збереження.
Keywords: ВДНГ; утопія; архітектура СРСР; культурна спадщина; ідеологія; виставкова репрезентація; деколонізація; пам'ять; сучасне мистецтво; ревіталізація простору