(untitled) (City: History, Culture, Society, 2019)
У статті розглянуто спектр уявлень щодо межі між сільською і міською культурами та окреслено механізм конструювання цієї межі. Для реалізації поставленого завдання застосовано теорію соціального конструкціонізму та дискурс-аналіз, що дозволили загострити ситуації їхнього дихотомічного трактування сільської і міської культур. Попри те, що термінологічні означення міста та села здаються усталеними та самоочевидними, подальший аналіз вимагає ще раз звернути увагу на ці базові дефініції. Так, попри ґрунтовну академічну критику дихотомічного розуміння міста і села, ці терміни продовжуюсь позначати узагальнені ідеалізовані типи поселень, протилежні за своєю суттю. Це означає, що вони і надалі залишаються об’єктами соціального, академічного й адміністративного конструювання, яке спирається передусім на кількість населення. Класичне визначення міста, з Л. Віртом, пов’язане з кількістю населення, його щільністю та гетерогенністю. Проте не менш важливою ознакою міста є присутність цільових об’єднань та економічних інститутів, здатних відреагувати на різноманітні соціальні потреби. Водночас село прийнято означувати, як протилежність до міста, де менше населення, а також менша його щільність і гетерогенність. Традиційний підхід пов’язує сільську місцевість із сільськогосподарською діяльністю, однак у сучасних умовах ця характеристика не може бути визначальною, адже протягом ХХ ст. людська популяція з переважно сільської перетворилась на переважно міську, і це порушило усталені норми. Важливішою ознакою села є те, що проживання у сільській місцевості передбачає наявність специфічної взаємодії з локальною спільнотою, що визначається активним залученням до соціальних мереж. Міська і сільська культури знаходять своє вираження у відповідному способі життя. Урбанізм передбачає важливість анонімних щоденних контактів, які є частиною міського дискурсу, що відображається у категоріях різноманітності, можливостей і спокус. Тоді як сільський дискурс зосереджується до цінності традицій, з поміж яких варто окремо виділити звичаї сусідської взаємодопомоги, унормовані в селянських спільнотах.