(untitled) (City: History, Culture, Society, 2017)
У статті аналізується зміна міського топонімічного простору Херсона в процесі декомунізації як відображення специфічної багатошарової локальної історичної пам’яті херсонців. Чільне місце приділено формуванню локальної історичної пам’яті мешканців міста через призму його історичної специфіки. Автори стверджують, що в своє перше 20-річчя Херсон не лише був центром військового кораблебудування на півдні Російської імперії, а й виконував функцію вітрини Новоросії, яку прагнула створити імперія на завойованих землях Південної України після ліквідації Запорозької Січі. Саме цей період сформував імперський шар історичної пам’яті значної частини херсонців. В радянські часи він був доповнений радянсько-російськими трендами. Так склався і досі панує у свідомості пересічного жителя українофобський шар історичної пам’яті. Процес декомунізації має створити умови для утвердження національної української історичної пам’яті, до чого слід залучити місцеві державні органи, громадські структури, фахівців-істориків, краєзнавців, соціальних психологів і всіх небайдужих до долі України. Йдеться про вироблення та кваліфіковану реалізацію патріотичної історичної політики, до основних напрямів якої можна віднести запровадження циклу історичних свят щодо знаменних дат та героїв, відмову від глорифікації історичних поразок і неоднозначних політичних постатей, збільшення матеріального забезпечення музеїв і бібліотек, налагодження охорони історико-культурних пам’яток, підготовку науково-популярних видань, просвітницьких проектів тощо. Крім того, головним важелем в руках держави виступає освітня політика, підготовка і перепідготовка викладачів історії, а також фундаментальне підвищення фахового рівня провінційних науковців. Автори підкреслюють, що формування національної історичної пам’яті – це чи не найважливіша складова революційних змін в Україні, оскільки українська нація без адекватної вимогам часу історичної пам’яті залишається вразливою перед інформаційною війною північного сусіда (та й не лише його). До того ж, без національної історичної пам’яті складно або й взагалі неможливо модернізувати Україну і забезпечити їй гідне майбутнє.