(untitled) (City: History, Culture, Society, 2017)
У статті досліджується питання щодо конструктивних і функціональних особливостей земляних валів як складової оборонних споруд міста Києва IX–XIII ст. На основі детального аналізу наукової літератури з проблеми та наявних писемних джерел, матеріалів археологічних досліджень, наукових і гіпотетичних реконструкцій міських оборонних укріплень слов’ян визначеного часу, а також досвіду відтворення укріплень середньовічної Європи на території сучасних України, Польщі та Данії, пропонується власна гіпотеза щодо еволюції деревоземляних укріплень Русі. Автором заперечується загальнопоширена у наукових колах думка про широкий розвиток на Русі в ІХ–ХІІІ ст. оборонних споруд, що являли собою складну деревоземляну конструкцію, яка складалася з армованого деревом земляного валу і дерев’яних укріплень різного виду над ним. Стверджується, що поділ конструкцій земляних валів на “складний” (армований деревом) і “простий”(неармований) типи є помилковим. На думку автора, армування земляних валів на початку їхнього зведення ніколи не виконувалося. Зроблено загальні висновки, що, по-перше, практично всі земляні вали та їх дерев’яні конструкції, які функціонували протягом тривалого часу, не збереглися у первісному вигляді; по-друге, будівельники-фортифікатори тих часів не мали відповідної освіти для проектування і зведення подібних споруд. При будівництві вони керувалися власним досвідом та обставинами, що склалися; тому "конструкції валів складного типу" не є продуктом єдиного задуму, вони – результат багаторазових ремонтів і перебудов спочатку невисоких деревоземляних укріплень; по-третє, на складність фортифікаційних споруд впливала виключно тривалість активного функціонування тієї чи іншої пам’ятки. Стаття супроводжується чисельним ілюстративним матеріалом, у тому числі авторськими реконструкціями еволюції деревоземляних оборонних стін та методів їхнього посилення на різних етапах будівництва.